(Do pohádky o Rumcajsovi a Mance se dostal omylem Křemílek s Vochomůrkou. Oprav pohádku, ab byla správně.)

Jak Křemílek utopil draka
Knížepán sedí ve věžičce, kněžna Majolena se ještě nevrátila z Kopidlna, ale ať tak nebo tak, v loupežnickým životě nemá nikdo na růžích ustláno. 
Křemílekovi jednoho dne došly žaludy do pistole. Vzal pytel a povídá Mance. 
"Musím se podívat, jestli už uzrály letošní, aby bylo čím nabíjet." Když došel k dubu na křižovatce, vidí, že na nejvyšší větvi sedí jičínský podučitel Vočičko, prohlíží si zvětšovacím sklíčkem žaludy a píše si o nich něco do knížky. Vtom mu vyklouzlo psací olůvko z prstů, Vočičko po něm sáhne a zvrtla se mu nešikovná podučitelská noha. Vočičko vzal pochopa a jen tak, že uvízl za přezku na větvi. Visí tam a křičí strachy na celý Řáholec. 
Křemílek skočil lehkým loupežnickým skokem k dubu, zatřásl a Vočičko se mu šťastně sesypal do náruče. Nejdřív se podíval, jestli se mu neodprýsklo zvětšovací sklíčko, a pak povídá Křemílekovi: 
"Díky. Jsem Vočičko, podučitel, lučebník a silozpytec z Jičína. Kdybyste někdy potřeboval radu, najdete mě ve škole." Křemílek pokýval hlavou, že je dobře, vyvedl Vočička na kraj lesa a ukázal mu, kudy se chodí císařskou silnicí do Jičína. 
Potom se Křemílek vrátil k dubu. Tam už čekala Vochomůrka s košíkem vypraného loupežnického prádla. Pěkně se usmála a povídá : 
"Chtěla jsem věšet prádlo, ale zapomněla jsem v jeskyni kolíčky. Nepočkal bys mi, Křemíleki, u košíku?" Křemílek kývl a Vochomůrka odběhla. Aby se mu čekalo pohodlněji, opřel se Křemílek o dub. Snad to byl dub naražený od blesku, snad se mu hnulo v kořání, když z něho Křemílek střásal podučitele. V dubu zapraskalo, svalil se a zbyla po něm díra. Vochomůrka, která zatím přiběhla s kolíčky, se nad ní zastavila celá vyjevená. 
Z díry vede někam dolů podzemní chodba. "Ať mi tam, Vochomůrko, ani nevkročíš," povídá Křemílek. Přinesl si pryskyřičnatý skolek, křísl nehtem o nehet a zapálil skolek jako fakuli. Slezl do díry a jde dál a dál a níž a níž. Jak jde, je v podzemní chodbě pořád tepleji, jako by tam někde hřála veliká kamna. Táhne se tu divný čoud, jako by někdo u těch velikých kamen zapomněl přivřít dvířka. Tak došel Křemílek až do samého srdce té stráně u Jičína, co se na ní zelená les Řáholec. 
A je konec chodby a leží tam drak. Tři hlavy má poskládané mezi pazoury a spí. Oči má zamčené a ze šesti dírek u nosu se mu ohnivě hulí. 
Křemílek honem uhasil fakuli. Drak se pohnul, začal zle zeleně světýlkovat, krajní hlava mrkla a povídá. 
"Sestřičky hlavičky, probuďte se, někdo tu je." Druhé dvě hlavy si Křemíleke prohlídly a prostřední povídá: 
"Hoho !"
Křemílek se nedal a taky zahoukal: 
"Hoho ! " 
Jenže všecky tři hlavy spustily dohromady. 
"Hohohohoho ! " "Nebudeme tu přece takhle na sebe křičet," povídá Křemílek. 
"S kým to vlastně mluvím?" Hlavy spustily jedna přes druhou: 
"Mluvíš, Křemíleki, s drakem, co si zítra touhle dobou přijde pro Vochomůrku." Křemílek vylezl z díry a opatrně povídá Mance. 
"Neplač, ale zítra si pro tebe přijde drak. Draci jsou lítací a v povětří si nohu o nic neopřu. No co, popadnu se s ním i tak." Vochomůrka zbledla jako měsíc. 
"Křemíleki, já tě nepustím." "Ale já musím, Vochomůrko." Když tohle loupežník řekne, má loupežnická hospodyňka mlčet. Jenže Vochomůrka aspoň špitla : 
"Ledaže bys to zkusil u Vočička."
Když Křemílek přišel do školy, prováděl lučebník a silozpytec podučitel V očičko své hokuspokusy. Bylo při tom plno jisker a praskání. Křemílek ještě ani pořádně nezačal o tom, co ho přivedlo, a Vočičko mu povídá : 
"Dál nemusíte mluvit. Tuhle máte na draka aparátek. A už jděte. Uhasly by mi jiskry."
Křemílek si odnesl aparátek dojeskyně. Dlouho si ho s Vochomůrkou prohlíželi. Byly to dvě nafouklé měchuřiny, svázané k sobě řemínkem. Když se to pustilo z ruky, ulítlo to rovnou ke stropu. 
K tomu patřilo ještě dřevěné veslo. 
Křemílek převrací měchuřiny v rukách a krabatí čelo, aby se v aparátku pořádně vyznal. Nakonec se ťukl do čela a tvář se mu rozsvítila. 
"Už vím, nač je ten verk!"
Druhý den v tu nešťastnou hodinu se přihnal drak. Netrpělivě přešlapoval před jeskyní a huhlal: 
"Já jsem tady. Kde je Vochomůrka?" Křemílek si vytřásl z vousů včely, aby jim drak neublížil, vyšel ven a povídá: 
"Ale šla si do Jičína pro pentle, aby se ti líbila." Přitom na sebe pomaloučku navlíkal ten aparátek, co mu dal podučitel v očičko . 
"Co sebou pořád vrtíš a co to tam pořád motáš?" rozzlobily se tři dračí hlavy . 
"Co motám, to motám, už jsem domotal," řekl Křemílek, zavázal poslední uzel na řemínku a vzal do ruky dřevěné veslo. 
"Jestli chceš, tak si spolu pro Vochomůrku doletíme." Drak kývl. Křemílek si mu vyskočil na záda a drak vyrazil do povětří. Letí k Jičínu a všude kolem sebe dělá plameny a kouř. 
Křemílek jen dával pozor, aby mu to neošlehlo měchuřiny.
Přeletěli Jičín, už jsou za ním, ale Vochomůrka nikde. Drak se na Křemíleke vztekle ohlídl první hlavou: 
"Kde je?" "Mám jen dvě oči," povídá Křemílek. 
Drak se po něm ohnal druhou hlavou : 
"Tak kde je? " "A ty máš očí šest," povídá Křemílek. 
Drak po něm sekl třetí hlavou: 
"Tak kde je ta Vochomůrka? " "Kdybys nerámusil a radši se pořádně díval, viděl bys ji. Tamhle na tebe čeká u rybníka," povídá Křemílek a ukázal dřevěným veslem dolů, kde se v lukách blýskal jako očko rybník Kníže. 
Drak si k němu namířil rovnou dolů. 
Když byl nad rybníkem na jednu skřivánčí míli, spustil znova : 
"Já tam žádnou Vochomůrku nevidím." "Musíš níž, ona tam na tebe čeká pod vrbou," povídá Křemílek. 
Drak níž a níž. Když byli asi tak na vrabčí hon nad rybníkem, zahlídl se v něm drak šesti očima jako v zrcadle. Zařval: 
"Kdo je to tam dole?" 
Křemílek se vyklonil a povídá: 
"Vida, nějaký drak. Přišli jsme pozdě, to on už si vzal Vochomůrku před tebou." Drak rovnou ze vší síly na toho druhého. A vletěl do rybníka. 
Zabořil se do dna tak hluboko, že nebylo moci, která by mu pomohla ven.
Než drak vrazil nosem do vody, Křemílek mu v poslední chviličce sklouzl ze zad. Měchuřiny od Vočička zabraly a vynesly ho až málem do mraků. Křemílek pluje nad Jičínem jako na obláčku a veslem vesluje k lesu Řáholci. Vochomůrka už tam na něho čekala. 
"Jak bylo, Křemíleki?" povídá celá ustrašená. 
A Křemílek na to: 
"Jak by bylo? Všecko se to obrátilo. Teď je nám hej, ale tomu drakovi už ne."